Zdravotnictví v České republice a jinde
Korespondence Milan Cabrnoch (ODS) - Juliana
Milan Cabrnoch:
Vážená paní (slecno),
dovolte mi krátkou reakci na Váš clánek.
Zákon, který tak žlucovite a zlomyslne kritizuje paní redaktorka
Zdravotnických novin Vladimíra Bošková, je podle mého názoru príspevkem k
ochrane osobních údaju pacientu. Svedcí pro to i podpurné a jasné vyjádrení
predsedy Úradu na ochranu osobních údaju dr. Neuwirta (ww.uoou.cz) i
vedoucích odbporných pracovníku Ministerstva zdravotnictví. Zákon se
rozhodne nedotýká zarazení pacienta do výzkumu. Podle mého vedomí práve pri
výzkumu platí u nás stejná pravidla jako v zahranicí, už proto, že výzkum
vetšinou provádí zahranicní spolecnosti.
Tento zákon jsem pomáhal tvorit a za idiota se nepokládám. Váš tak
zjednodušený dojem bych také mohl prohlásit za pitomý, ale neudelám to.
Nabízím Vám, že Vám podrobne vysvetlím, oc jde, protože chápu, že nemužete
být podrobne informována o všech souvislostech. Predpokládám však, že když
už se do diskuse tak agresivne pouštíte, informována chcete být.
Ke zdravotnímu pojištení - asi Vás prekvapí, že zdravotní poištení
neprovádí
stát ani státní organizace, tedy se na nem nemuže priživovat. Platit si
zdravotí pojištení je povinnost každého obcana. Za zamestnance je odvádí
zamestnavatel, ostatní si pojistné platí sami (podobne jako inkaso, nájem,
úcty za telefon nebo pojistku na auto). Zdá se Vám opravdu lepší, aby za
Vás
Vaše povinosti a odpovednost prebíral "moudrý" stát?
Nabízím Vám podelit se se mnou o své názory a prispet tak svým dílem k
tomu,
aby byly moudré zákony této zeme ješte moudrejší.
S pozdravem
Od Juliany:
Vazeny pane poslance,
znam nekolik pripadu, kdy lekar vubec o informovany souhlas k odberu krve a
zarazeni do vyzkumu nepozadal. (Alespon pokud nepovazujeme za informovany
souhlas sdeleni, ze pripadne vysledky pomohou k lecbe jejich rodinneho
prislusnika. [Nic o tom, jak se projekt jmenuje, co je cilem...]) Kdyz jsem
se takto zkoumanym lidem snazila vysvetlit, ze postup nebyl spravny, bylo mi
receno: to se nam zdalo taky, ale zijeme na malem meste, jiny doktor neni...
Kde neni zalobce, neni ani soudce.
Nevim, jestli je vzdalenost Parlamentu od obycejnych lidi natolik velka, ze
o zadnych podobnych pripadech nevite ani z doslechu.
Nikdy bych nezpochybnovala potrebu vyzkumu jak z odberu biologickych vzorku,
tak z epidemiologickych dat, ale pripada mi velmi nespravne, kdyz jsou pri
tom pacienti povazovani nikoliv za partnery, ale za pouhy subjekt vyzkumu.
Co se tyka zahranicnich spolecnost: prave proto, ze u nich doma plati
pravidla prisna, snazi se vyuzivat mensi informovanosti obcanu a mene
prisnych zakonu v mene rozvinutych zemich. To je trochu gubernialni citeni,
myslet si, ze se zde zahranicni spolecnosti budou chovat lepe, protoze
pochazeji z civilizovaneho sveta. Nemyslim, ze by byli cizinci od prirody
etictejsi nez Cesi. Vetsina lidi se chova tak, jak jim zakony dovoli.
Jiste jste slysel o tom, jak se zahranicni farmaceuticke spolecnosti z
civilizovaneho sveta chovaly v Africe. Leky s proslou zarucni lhutou,
nedostatecne otestovane, nevhodne pro danou komunitu...
Existuji v zakone nejake sankce, pokud personal, ktery ma k datum pristup,
informaci rozzvani, anebo pokud zahranicni spolecnosti nedodrzuji pravidla?
Kdo zde kontroluje zahranicni spolecnosti a narodni registry? Ma Ustav pro
ochranu osobnich udaju pristup k jejich dokumentaci?
Moje vyhrady k vasemu vyjadreni o informacich o zdravotnim stavu pacienta uz
vyjadril T. Pecina. (Nikoliv vas dopis, ale vas clanek v BL.)
Proc by mel lekar vedet lepe nez ja sama, jestli snesu pravdu o svem
zdravotnim stavu? Kdyz ji nebudu chtit vedet, tak se nezeptam. Osobne si
myslim (i kdyz se muzu mylit), ze pacientum vice vadi, kdyz jsou behem lecby
degradovani na pripady (pacouse) a nejsou brani jako lidi, nez pravdive
informace.
Ad zdravotni pojisteni u samostatne vydelecnych obcanu: tento zakon se
bohuzel nevztahuje jen na lidi, kteri maji tuto cinnost ve svem hlavni
pracovni naplni, ale i na ty, kteri semtam neco napisi a museji si cely rok
pamatovat honorare. (Pokud chteji dodrzovat zakony.) Tak by mel stat v tomto
pripade zdravotni pojisteni do urcite castky bud odpustit, nebo si ho
strhnout sam. V soucasne modifikaci je obcan pripravovan jak o penize, tak o
cas.
K zakonu o cizincich jste se nevyjadril, z cehoz usuzuji, ze moje namitky
povazujete za opravnene.
PS: Co se tyka moudrych zakonu teto zeme, ocenuji vas smysl pro humor.
Váš rozklad se zamítá
PŘEDSEDKYNĚ
ČESKÉHO STATISTICKÉHO ÚŘADU
Doc. Ing. Marie BOHATÁ, CSc.
V Praze dne 23. dubna 2001
Č. j.: 597/2001-1000
Doporučeně
Vážený pan
Tomáš P e c i n a
Slezská 56
120 00 Praha 2
Věc: Rozhodnutí o rozkladu
Ve smyslu ustanovení § 16 odst. 5 zákona č. 106/1999 Sb., o svobodném přístupu k informacím, vydávám
r o z h o d n u t í o r o z k l a d u ,
kterým nevyhovuji Vašemu podání ze dne 22. března 2001 a potvrzuji zamítavé stanovisko ředitelky odboru informačních služeb k Vaší žádosti o informace.
Odůvodnění:
Z Vašeho podání ze dne 27. 2. 2001 je zřejmé, že žádáte o poskytnutí:
- Souhrnu bezpečnostních opatření pro SLBD 2001
- Expertní zhodnocení dokumentu sub 1 od ing. Vladimíra Smejkala
- Expertní zhodnocení dokumentu sub 1 od ing. Jindřicha Kodla
- Expertní zhodnocení dokumentu sub 1 od ing. Jana Janky
Odbor informačních služeb posoudil obsah žádosti a vydal ve lhůtě pro vyřízení žádosti rozhodnutí ředitelky ze dne 19. 3. 2001, kterým byla Vaše žádost odmítnuta a odůvodněny skutečnosti, které k zamítnutí vedly.
Proti tomuto rozhodnutí o odmítnutí žádosti jste podal rozklad datovaný dne 22. března 2001 k povinnému subjektu.
Vlastním šetřením bylo zjištěno, že požadované posudky obsahují konkrétní bezpečnostní opatření, z nichž celá řada byla realizována. Z tohoto důvodu nelze dokumenty zveřejnit.
Vámi navrhované vyjmutí inkriminovaných oblastí z textu je nerealizovatelné, neboť z navazujících textů se dají příslušná opatření zpětně identifikovat.
Na základě výše uvedeného trvám na zamítavém stanovisku zaslaném Vám dopisem ze dne 19. března 2001, pod č. j. 13/2001-3210.
Rozhodnutí o odmítnutí žádosti je přezkoumatelné soudem podle zvláštního zákona.
S pozdravem
Marie Bohatá
Poznámka TP: Nejsem si jist, zda má za daného stavu význam podávat proti tomuto rozhodnutí správní žalobu. Věci jsou totiž jasné i bez posudků: ČSÚ při přípavě sčítání hrubě podcenil význam ochrany osobních údajů, a poté, co se o nedostatky začala zajímat média, pokusil se místo seriózního řešení problému uplatit stotisícovým honorářem tři soudní znalce, kteří mu měli vystavit dobrozdání, že zabezpeční dat je v nejlepším pořádku. Přepočítal se: dva ze tří znalců projevili pud odborné sebezáchovy a v expertizách označili datové zabezpečení sčítání za nevyhovující, ba katastrofální (a své prohlášení si, minimálně neoficiálně, nenechali pro sebe).
ČSÚ proto posudky prohlásil za tajné, ale přepočítal se podruhé. Neuvědomil si, že jeden z expertů se v minulém režimu aktivně podílel na potlačování lidských práv (jinými slovy, je pozitivně lustrován) a posudky proto už nebylo možno označit za tajné. Zatlačen do kouta, statistický úřad vytvořil paradoxní fikci o tom, že zveřejnění expertíz o kvalitě zabezpečení by mohlo ohrozit bezpečnost osobních údajů.
Rozchod "od skeneru a počítače" s absolutně nedůvěryhodným Deltaxem představuje krok správným směrem, a akceptuje-li ČSÚ požadavek úplné anonymizace dotazníků ještě před načtením na počítače (tj. odstranění rodného čísla, přesné adresy a identifikačních údajů z rámečku vpravo nahoře), lze dosáhnout stavu, že sčítání lidu nebude představovat z hlediska ochrany osobních údajů závažné riziko. K tomuto cíli však ještě zbývá poměrně velký kus cesty.
Karel Kühnl, příští premiér
Den s... trochu jinak
Karel Kühnl chce být příštím premiérem. Co ale o něm kromě jeho práce víme? Jen málo lidí má přístup do jeho soukromí. Když jsme mu oznámili, že Lidové noviny ho chtějí ukázat nejen jako politika, ale i jako člověka, téměř útočně (minimálně nezdvořile) nám dal najevo, co si o takovém článku myslí. ”Na to já kašlu!” řekl a dodal, že od něj neuvidíme fotografie z dětství nebo jeho rodiny. Nemám čas je hledat, tvrdil na naše naléhání. Pevně věří, že pro veřejnost je důležité znát pouze jeho profesionální úspechy a program jeho strany. Argument, že lidé chtějí znát i lidské stránky svých politických vůdců - také proto, že mohou vypovídat něco i o nich samých - na něj nezapůsobil. ”Nejsem herec,” řekl a smetl toto téma ze stolu. Chtěli jsme vidět, jak vypadal jako mladík v sedmdesátých letech, jestli měl například dlouhé vlasy. Následovalo suché ”ne, neměl jsem dlouhé vlasy”. Měl rád rokenrol? Žádná odpověď - před začátkem rozhovoru byl plně zabrán do čtení nějakých dokumentů o Čtyřkoalici. O politice, ne o jeho životě - v rozhlasové stanici??
Mluvčí Patrik Nacher se poměrně chytře snaží nepříliš přátelský vztah svého šéfa k novinářům zmírnit vysvětlováním, že mu toto chování ztěžuje práci - související s vytvářením Kühnlovy image -, ale na druhé straně to ”jasně ukazuje, že pan Kühnl bere svou práci vážně”, což má být důkazem toho, že není populista. Tato posedlost udržovat před veřejností své soukromí v tajnosti ale vyvolává otázku, zda něco neskrývá nebo zda pro něj minulost není něčím nepříjemná.
Jelikož je synem komunistické funkcionářky (minimálně do roku 1997 byla jeho matka hospodářkou uliční organizace KSČM na Bílé Hoře) objevily se spekulace, že Jan Kasal hlasoval proti jeho zvolení lídrem Čtyřkoalice právě z tohoto důvodu. Nakonec se jím však po překvapivé rezignaci Cyrila Svobody stal stejně, takže se zdá, že odlišná politická orientace jeho matky v tom nehrála roli. Bývalý kolega z rádia Svobodná Evropa naopak fakt, že jeho matka je komunistka, považuje za jednoznačné plus, protože prý svědčí o Kühnlově demokratickém přesvědčení. V roce 1978 ho několik týdnů před ukončením studia dokonce z politických důvodů vyloučili z Právnické fakulty Univerzity Karlovy (což ho vedlo k rozhodnutí emigrovat). Jeho otec a sestra jsou údajne také spjati s komunistickou stranou, ani jednoho se nám ale nepodařilo sehnat k vyjádření. Kühnlova sekretářka o něm nemá ”žádné informace mimo politické spektrum”.
Jeho nedůvěra k novinářům (snažících se vloudit do jeho soukromí) se odrazila i v tom, že nám na začátku rozhovoru nepodal ruku. Když jsme se spolu sešli podruhé, bylo vidět, že se necítí ve své kůži; prohlásil, že nemá moc času a snažil se, aby naše sezení bylo co nejkratší, zřejmě aby se vyhnul přílišnému zasahování do soukromí. Stále hleděl na papír, kde byly napsané některé otázky, jako by se snažil uhodnout, co přijde dál. Ale jak rozhovor pokračoval, zřejmě si uvědomil, že nejsme vlci, kteří se ho snaží uštvat a postupně se začal uvolňovat; ruce se mu zklidnily a vyrovnal se mu dech i hlas. Dokonce se i usmál. Po skončení rozhovoru nám konečně podal ruku. Přesto však působil jako člověk, který se řídí pouze logikou, ne city. Člověk, který má hluboká vnitřní přesvědčení a chce, aby se svět soustředil jen na ně. Zjevně čestný, protože raději mlčí než by lhal.
Dva z jeho spolupracovníků o něm řekli, že je téměř pedant, ale ne ve špatném smyslu. Myslí tím, že Kühnl přesně ví co a jak chce. Dává si nesmírně záležet na svém vzhledu a stylizuje se jako anglický gentleman. Dokonale se obléká, vlasy - na rozdíl od většiny politiků - má učesané a úhledne přistřiženou bradku. Jeho stylizace zahrnuje i volbu alkoholu (ačkoli ho pije jen málo): není jím pivo nebo víno, nýbrž whisky. Dbal na to, aby svého tiskového sekretáře naučil, jak připravovat ”jednoduchou” a ”míchanou” whisky. Jen škoda, že sekretář je abstinent. I když v tomto případě - jako dobrý zaměstnanec s dobrým platem - se obětoval a drink vypil. Kühnlova láska ke skotské je tak velká, že koupil "několik čtverečních stop rašeliniště, z něhož se bere rašelina pro skotskou whisky". K jeho obyčejům patří i dobrý doutník, i když ne tak často, a i když je proti cigaretám. Nemá poradce na image, tak jako mnoho politiků, protože věří vlastnímu vkusu, získanému během let pobytu v Rakousku, Německu a Spojeném království. Je velmi precizní a vědomý si svého vzhledu. Podle jedné z historek, kterými se baví jeho spolupracovníci, měl jít do diskusního pořadu v České televizi a protože počítal s tím, že stůl ve studiu nezakrývá nohy hostů, rozhodl se vzít si dlouhé ponožky, protože kdyby si dal nohu přes nohu, diváci by mohli zahlédnout jeho holou kůži a chlupy. Televizní štáby z ČT a Novy tvrdí, že při natáčení je Kühnl proslulý svým smyslem pro pořádek, ale i svými nároky. Chce znát detailní dramaturgii pořadu a stále si je vědom toho, která kamera ho zabírá. A vždycky je dobře připravený, se svazkem lejster před sebou. Na rozdíl od mnoha jiných politiků, kteří jdou rádi s novináři na pivo nebo na večeři a tím tak dají prostor k případnému vzniku vzájemných sympatií, Kühnl nechodí na pivo ani se svým týmem. Nacher ho srovnává se svým předchozím šéfem: ”Zatímco Jan Ruml mě bral na skleničku, na večeři se svou ženou nebo o víkendu na svou chatu, Kühnl je ohledně své rodiny a domova velmi zdrženlivý. Jeho ženu jsem viděl jen jednou, děti nikdy.”
Také se velmi přesně vyjadřuje. To Nacher zvlášť obdivuje. Říká, že jeho šéf umí věci podávat velmi výstižně, že je opravdovým mistrem českého jazyka. Cokoli řekne, do písmene to i míní. A nedovolí, aby se jakýkoli dokument, prohlášení nebo i obyčejná tisková zpráva dostala na veřejnost dřív, než je velmi pečlivě zkontrolována. Ve své straně je známý sklonem hádat se o špatně umístěnou čárku či nevhodný výraz. Dokud text není zcela přesný, nenechá ho schválit. Má poradce pro neverbální komunikaci, který ho učí, jak se vyjadřovat mimoslovně - další důkaz toho, jak je posedlý dokonalým ovládáním svého vyjadřování.
Jeho spolupracovníci říkají, že při každodenní práci je přísný a nebojí se své kolegy upozornit na chybu. Nikdy se ale nenechá unést hněvem. A o deset minut později se i na největší faux-pas zapomene a prokračuje se dál. Očekává od ostatních, že se budou práci věnovat se stejným nasazením jako on.
Lidé z jeho okolí se shodují v tom, že je velmi spolehlivý, zodpovědný, loajální, kompetentní, seriózní..., ale až příliš seriózní. Britský spisovatel, novinář a dramaturg českého původu Benjamin Kuras byl s Kühnlem několikrát na večeři, když byl ještě velvyslancem v Londýně. Říká: ”Vždycky jsem ho pokládal za korektního, spolehlivého a férového, a o nic víc sebestředného a domýšlivého, než je u politiků očekávaný průměr. Často jsem si říkal, kéž by se bral trochu víc s humorem, méně důležitě”, i když připouští, že ”beru na vědomí, že tím bych od diplomata, přerostlého v politika, žádal nemožné”. Kolega ze starých dob, kdy Kühnl pracoval pro rádio Svobodná Evropa v Mnichově tvrdí, že už tehdy byl považovaný za ”hodného chlapce”, plně soustředěného na to dostát svým závazkům, který se vždycky snaží podat maximální výkon.
Kühnl vykonává svou práci s velkým nadšením, stále plně zapřažený do práce a je na to hrdý, vůbec mu nevadí trávit tolik hodin tím, co považuje za své poslání. Jeho cílem je ” jednou se v České republice dočkat změny politické kultury, až se politici začnou starat o lidi a ne o sebe”. Říká, že nedělá politiku kvůli ničemu jinému, než svým ideálům, protože se svým vzděláním ekonoma, právníka a diplomatickými zkušenostmi by měl mnoho jiných profesních příležitostí, s mnohem lepším finančním ohodnocením. Jeho ”hluboká touha pomoci zlepšit naši zemi” mu slouží jako pohon k jeho téměř nepřetržitému pracovnímu nasazení. Nepovažuje se však za workoholika, i když odchází z domova v půl osmé ráno a nikdy nekončí před desátou večer. Tím je pro tohoto muže, který kdysi chtěl být sportovním novinářem, těžké najít si čas na tenis, plavání a jízdu na kole. V tom málu volného času, které má, se snaží chodit s dětmi na procházky nebo číst.
Kühnl se domnívá, že jeho největším problémem je to, že ”den nemá šedesát hodin”, aby mohl věnovat víc času své rodině. Jeho děti ho vidí zřídka, ale on věří, že šestnáctiletá Karolína a dvanáctiletý Tomáš jsou už dost samostatní a tolik ho nepotřebují. Navíc, dodává, ”moje žena se o ně skvěle stará”. S Danielou se potkal v Mnichově a vzali se v roce 1983 ve Vídni. Vyrostla ve Velké Británii poté, co její rodiče v roce 1968 opustili Československo. Vystudovala českou a ruskou literaturu v Glasgowě, ale dnes nepracuje, je doma, aby se mohla plně věnovat dětem; její manžel má tak jistotu, že se může věnovat svým ambicím, protože jeho děti jsou v dobrých rukou. Ačkoli se Daniela stará o domácnost, on si sám žehlí košile. Na této činnosti trvá, je to pro něj téměř terapie. ”Vždycky jsem si sám žehlil košile. Jsem na to tak zvyklý, že mi to jde velmi rychle.”
Bydlí v bytě 5+1 o 170 m2 na Praze 6, kam se přestěhoval z bytu 2+1, který měl předtím. Okolnosti ohledně získání bytu zahalují nejasnosti, protože ho dostal, ještě když bydlel ve velvyslanecké rezidenci v Londýně, dva roky ho držel prázdný, než se s rodinou konečně vrátil do Prahy. Kühnl za schválení výměny bytu Praze 6 jako dar poskytl částku 617 000 Kč. Úředníci s pravomocí schválit transakci se ani nesešli - jak je takových případech obvyklé - a výměnu schválili. Po dvou letech byl dům zprivatizován nájemníky a z tohoto titulu doplatil Kühnl dalších 700 000 Kč. Zaplatil tedy 12 400 Kč/m2, čili celkem 1 300 000 Kč. Realitní makléři usuzují, že tržní cena tohoto bytu je 5 000 000 Kč.
Stýká se se skupinou přátel, které znal dlouho předtím než se stal důležitým hráčem na současné politické scéně. Lidé, kteří mají na starosti jeho denní program, nemají informace o tom, co přesně dělá, když jeho schůzka není pracovní povahy. Jeden bývalý kolega z fakulty říká, že na těchto setkáních Kühnl nadále mluví o politice, české společnosti a svých názorech na svět, a drží si stejný diplomatický odstup od osobních záležitostí. Je prý ale velmi otevřený názorům ostatních.
Jeho přítel vítá myšlenku, že by se měl stát premiérem a jen lituje, že ”pak ho opravdu moc často neuvidíme”. Kuras naopak říká: ”Jeho premiérské ambice, nebo i sankce, jsou pro mě trochu překvapením, ale při dnešním výběru politiků by Češi mohli dopadnout hůř. Ze všech představitelných budoucích premiérů je to jediný, s nímž bych si rád opět zašel na skleničku.”
Učitelka z Tomášovy školy vyjádřila názor, že by ráda viděla Kühnla jako premiéra, ale bojí se, že ”pak by pro něj bylo ještě těžší vidět svoje děti”. Tomáš a Karolína už mnoho let žili v jiné zemi než jejich otec. Když se Kühnl vrátil zpět do vlasti, jeho rodina zůstala v zahraničí. Daniela se přistěhovala do České republiky (a poprvé v ní začala žít) až v roce 1997, když její manžel přestal být velvyslancem. Děti mluvili česky i v Anglii, protože jejich rodiče i prarodiče doma vždy mluvili rodným jazykem. Museli se jen přizpůsobit nové realitě. Podle Kühnla se jim však nakonec začalo mnohem víc líbit v Praze, kde je méně násilí než v Londýně. Tomáš tu může sám na fotbal, po ulicích chodí beze strachu.
Kühnlovou jasnou ambicí je stát se příštím premiérem. Ačkoli původně doufal, že by se mohl stát lídrem slepence politických stran, zvaného Čtyřkoalice, toto křeslo připadlo Cyrilu Svobodovi. Ten si ho však příliš dlouho neudržel a Kühnl, jako bájný Fénix, překvapivě dostal to, oč usiloval od samého začátku. Je to jeho jediná šance, jak stanout na postu premiéra, protože jeho strana samotná nemůže tolik hlasů získat. Musí ovšem voliče přesvědčit, že Čtyřkoalice, se svou podivnou směsicí ideologií, programů a aktérů není jakýmsi novodobým Frankensteinem. A i když se mu to povede, je zde ještě boj o popularitu, v němž - pro jeho nechuť a neochotu hrát o sympatie voličů - se jeho velký sen může nakonec rozplynout. Až čas ukáže.
Ryby a lidé
I.
Na jaře 1992, nejspíš jako obvykle v pátek, jsme měli půldruhé hodiny cvičení z české literatury; bylo to poslední vyučování toho dne. Některé knihy se nám líbily víc, jiné míň, ale žádná natolik, abychom ji ve skoro třicetičlenné skupině přečetli všichni. Několik knihomolů udržovalo diskusi, zřídka se k ní ale ještě někdo přidal. Nechtělo se nám klábosit o knihách. Nebylo by zajímavější zahrát si v bufetu karty?
Vztekali jsme se, že musíme sedět v ohyzdné světlezelené budově na varšavském Suzewu, připomínající obrovské mnohopatrové akvárium a postavené z východoněmeckých azbestových panelů, které přežily stát, v němž byly vyrobeny. Vysedávali jsme tam vystaveni rakovinotvorným výparům několik hodin denně. Otvírání oken nepomáhalo, koneckonců na podzim a v zimě jenom doktor ze staroslověnštiny dovoloval větrat posluchárnu, ba dokonce nás k tomu sám nutil, protože chtěl dovést do konce práci na svém životním díle, staroslověnském slovníku, ale po pár letech byl teprve u písmene D. V zimě jsme na jeho hodinách seděli v bundách.
Většinu z nás česká literatura nezajímala. Na bohemistice jsme se neocitli z lásky k české řeči (když už, tak k českému pivu), ale jenom proto, že jsme někam museli utéct před vojnou. Na bohemistice jsme měli být jenom rok, přezimovat, abychom se v létě znovu pokusili dostat se na vysněné anglistiky, romanistiky, na režii, herectví nebo psychologii. Bylo nám líto času na knedle.
A tak jsme si utahovali jednou z rozvleklosti Žertu, jindy zas že se nepozná, kde začíná a kde končí Grušův Dotazník. Všechny nás ovšem trumfla Iwona, která odmítla číst dál Zbabělce poté, co kdesi na straně patnáct narazila na scénu, ve které hlavní hrdina vylévá na podlahu sliny ze saxofonu. A přece se na jaře 1992 ukázalo, že jsme všichni přečetli nevelkou knihu Smrt krásných srnců.
II.
Ti starší mezi námi, kteří ještě stihli číst samizdat a poslouchat neoficiální nahrávky, věděli jenom to, co mohli vědět z písničky o polských pancéřových vozech u Vltavy: K čemu jsou o volnosti slova, / co bratr v Rudém právu píše, / vždyť z té jeho jak jeden z mnoha / o rozum Ota Pavel přišel. O tom, kdo byl Pavel, jsme ovšem nevěděli o nic víc než z písničky a z doslovu v knize - že se skutečně zbláznil a že na naléhání lékařů popsal před smrtí v roce 1973 své nejšťastnější chvíle, strávené s „maminkou, která měla za manžela mého tatínka“, dvěma staršími bratry a rodinným přítelem, převozníkem Karlem Proškem v rybářském domku nad Berounkou. A také ty předválečné, kdy otec a bratři byli ještě doma a ne v Osvětimi a Mauthausenu.
A tak vznikla ta knížka, jejíž nejkrásnější recenzi na našich hodinách předložila Magda (dřív, po celý rok se ani jednou neozvala): že po přečtení poprvé v životě dostala chuť jít na ryby, ačkoliv nikdy předtím neměla udici v ruce.
III.
Ve skutečnosti ovšem nestrávil Ota Pavel válku u Berounky, ale v dělnickém zakouřeném Buštěhradě u Prahy, odkud pocházeli židovští předkové jeho tatínka. O jeho dědečkovi se vědělo jenom tolik, že roku 1918 nebo 1919 přerazil židli o záda svého syna Lea. Několik měsíců před tím se Leo Popper (jméno si změnil na Pavel v roce 1956) vrátil z první světové války - na bílém koni, v uniformě rakouského důstojníka, kterou ukradl v nějakém skladu. Dědeček se bál, že ho zavřou četníci, ale v Buštěhradu už žádní rakouští četníci nebyli. Po kraválu, který skončil polámanou židlí, utekl Leo z domova. Přes kopečky se dostal do Německa, uchytil se v Hamburku ve vykřičené čtvrti St. Pauli, kde dozíral na prostitutky v bordelu.
Už v dětství střílel ze vzduchovky po veškerém zvířectvu, lovil ryby a pořád snil, že by si tak jednou zalovil lvy. Věděl, že lvi žijí v Africe, a jediný způsob, jak se tam dostat, který mu přišel na mysl, byl vstup do Cizinecké legie. A tak také učinil. Teprve na lodi, kterou putoval spolu se skupinou podobných životních trosečníků, se dověděl, že v Maroku žádní lvi nejsou.
Vydržel rok takového života. Potom přemluvil Zubana, Jugoslávce z Bosny, aby spolu utekli. Vyčerpané je chytili Berbeři. Svlékli je donaha, načež šejk v černé čilabě nařídil, aby Zubanovi podali velký džbán vody. Když ubohý Jugoslávec uhasil žízeň, usekl mu jedním máchnutím meče hlavu.
Poppera zachránilo, že byl obřezaný - Berbeři ho považovali za svého člověka. Strávil s nimi několik měsíců, ale stále víc se mu stýskalo po Čechách, kde v létě prší a v zimě sněží. Po četných peripetiích dorazil do Malagy. Tam ho policie zavřela jako komunistu - vydělával si na talíř paprikové polévky tím, že po hospodách předčítal analfabetům z novin. Nevěděl, že byly komunistické. Ve vězení v Malaze se naučil píseň Avanti popolo, a jak později vzpomínal, když ji zpíval v cele, stal se komunistou - začátečníkem. Domů se vrátil přes Istanbul a Rumunsko. Z Prahy do Buštěhradu přišel pěšky.
Otcovu africkou anabázi popsal Ota Pavel v povídce Jak šel táta Afrikou. Našla se až po spisovatelově smrti v šuplíku. Těžko říct, proč se neobjevila ani ve Smrti krásných srnců, ani v Jak jsem potkal ryby (ty dvě sbírky povídek vyšly v Polsku v jednom svazku). Není naopak těžké si představit, proč komunistická cenzura nepustila povídku Běh Prahou. Pavel v ní popsal, jak v roce 1952 přistihl svého otce plačícího nad plachtou Rudého práva. Zase zabíjejí Židy. Už zas to potřebují na někoho svést, řekl. Potom vytáhl z kůlny sekyru a do dřevěných vrat, kam vždycky na prvního máje maloval pěticípé hvězdy, vytesal hvězdu Davidovu.
IV.
Otto strávil válku s matkou, a když měl třináct let, začal pracovat jako horník na Kladně. Po válce se učil v obchodní škole (otec, předválečný obchodní cestující, chtěl, aby syn kráčel v jeho šlépějích). Roku 1949 mu Arnošt Lustig zařídil práci ve sportovní redakci Československého rozhlasu. Fotbal, hokej, cyklistika... Jako chlapec snil, že se stane hvězdou některé z těchto disciplín. Nepodařilo se, sport mu ale i tak vyplnil víc než deset následujících let.
Na zimní olympiádě v Innsbrucku roku 1964 potkal jednoho pána a (...) to byl čert se vším všudy, měl kopyta, chlupy a rohy a staleté vykotlané zuby. Psychiatři konstatovali maniodepresivní psychózu s prvky schizofrenie. Normálně řečeno - šílenství.
V.
V životě jsem neměl mnoho příležitostí potkat ryby. Nikdy mě to k vodě netáhlo. Když přemýšlím o rybách, vybavují se mi upřímně řečeno kapři, které jsme kdysi v roce 1980 nebo 1981 drželi několik dní ve vaně, aby se dočkali Štědrého večera (tatínek je sehnal kdesi za městem).
Když ale přemýšlím o knížkách, které mám nejraději, vždycky se mi vybaví Smrt krásných srnců. Že vyšla v Československu roku 1970, bylo možné snad jen proto, že její autor, zavřený v psychiatrické léčebně, neměl příležitost znelíbit se komunistickým úřadům. Povídky Oty Pavla, kterého kromě sportovních fanoušků nikdo neznal, tak nepolitické, jak to jen bylo možné, vyšly bez problémů (i když dnes víme, že ne všechny). Knížka o rybách a dětství stráveném u řeky - tak jsme si zapamatovali Smrt krásných srnců. Ale to přece není pravda.
O jaký rodinný příběh se s námi autor dělí v titulní povídce? Jeho otec si hluboko uprostřed války odpárává žlutou hvězdu, riskuje život a jede na kole desítky kilometrů za Prahu, aby sehnal čerstvé maso. O závěru této výpravy se dovídáme jenom z několika lapidárních vět: Kluci se cpali na příští léta, aby vydrželi Terezín, Osvětim, Mauthausen a pochody smrti v třicetistupňových mrazech a nošení kamenů do mauthausenských schodů v třicetistupňových vedrech a všechny ty krásné věcičky, které pro ně připravili Němci.
Srnčí maso jim zachránilo život.
VI.
Co se doopravdy stalo roku 1964 v Innsbrucku? Tu otázku si položil asi každý čtenář knih Oty Pavla. Ke spisovatelovým sedmdesátinám zveřejnil jeho někdejší žák z hokejového oddílu vzpomínku.
Jiří Margolius píše, že o tom říkal: Zatáhl se mi mozek, jako kdyby přišla mlha z Alp. „Jenže to přišli jen němečtí fanoušci na hokej“, pokračuje Margolius. „Při svém fandění řvali jako pominutí, jak už to Němci ve světě jinak holt neumějí. Ota, sedící kousek od nich, najednou uslyšel řvaní gestapáků, kteří vtrhli k nim do baráku, Hitlera, jak řve v rádiu, a taky uviděl celé hrůzy války, které zasáhly jeho rodinu.“
VII.
Ulovit srnce pomohl Leu Popperovi přítel ještě z předválečných dob, převozník Karel Prošek. Smrt krásných srnců uzavírá scéna jeho poválečného pohřbu: Byl jsem už tak starý, že jsem věděl, že nepohřbívám jenom strejdu Proška, ale celé své dětství a všechno, co s ním souviselo. V té rakvi byla i pravá anglická meruna, studené podmáslí, nakládané ryby a srnčí, pes Holan, pražské buřty a gramofonová deska Tisíc mil.
Tento úryvek mě upoutal nedávno, když jsem si vzpomněl, co na jaře 1992, když jsme brali Otu Pavla, říkal Piotrek. Piotr byl jedním z těch knihomolů, kteří „se aktivně účastnili vyučování“. Tehdy v souvislosti s Pavlem řekl, že nejdůležitější v jeho knížce vůbec nejsou ryby, ale koncentrační tábory. Nebo spíš Pavlovo vědomí, že ho osud jeho bratří minul jenom nějakým zázrakem a že ten osud ho ještě může dopadnout.
V nemocnici, kde nakonec umřel po devíti letech muk, Pavel pochopil, že nejdůležitější a nejlepší chvíle v jeho životě byly ty, které strávil u řeky s tatínkem, maminkou a bratry. A že nic lepšího už se mu v životě nepřihodilo, i když se stal známým sportovním novinářem, seznámil se s nejslavnějšími českými fotbalisty, cyklisty a běžci, jezdil do zahraničí. Nejšťastnější byl tehdy, když ho tatínek brával na ryby a vyprávěl, jak lovil v Africe lvy. I když je otec ve skutečnosti viděl jenom v zoo. Může se stát, říkal Piotrek, že se koncentrační tábory zase objeví, třeba už zítra, možná i docela nedaleko od nás. A znova se do nich dostanou nevinní lidé, kteří chtěli jenom žít a jejichž největším potěšením v životě bylo chytání ryb, karty nebo nedělní fotbalový zápas.
Za pár týdnů začala válka v Bosně. V létě ukázali v televizi záběry ze srbských koncentračních táborů.
(Vyšlo v Listech, z polského originálu přeložil Václav Burian)
Zaujatá reportáž z antiglobalizačních protestů I.
QUEBEC, DEN PRVNÍ: CESTA K PLOTU
Judy Rebick, Quebec
Není snadné strhnout na sebe pozornost v konkurenci se zahájením setkání, kterého se účastní 34 světových vůdců včetně amerického presidenta George Bushe. Navzdory nekonečným salvám slzného plynu se převážně pokojní protestující vraceli znovu a znovu na Boulevard Rene Levesque v Quebec City, aby se střetli s policií.
![](http://www.rabble.ca/images/photos/arrested.jpg)
Bitva trvala skoro dvě hodiny. Policie vyháněla demonstranty z prostranství za silného použití slzného plynu, ale když pálivá bolest v očích a krku ustoupila, demonstranti se vždy vrátili. Nejdojemnější pohled skýtala skupina asi dvaceti sedících lidí a jejich znamení míru, která se tu a tam vynořila z mlhy slzného plynu.
Média věnují pozornost převážně prolomení obvodového plotu a nutno uznat, že to byla působivá akce. Nejprve několik lidí a po nich další vylezli na řetězy pospojovaná pole plotu a spojeným úsilím se jim podařilo ho povalit. Podle mých hodinek to netrvalo ani pět minut.
Úžasné ale bylo, že skrz vzniklou mezeru se prodralo asi jen sto lidí. Ostatní se nadále drželi za stanovenou linií. Ne policie, ale sami protestující dokázali ovládnout dav. Tento projev disciplíny mi vyrazil dech.
Pochod se táhnul asi deset kilometrů od Laval University k perimetru, Z 3000 lidí jen asi deset až dvacet lidí házelo láhve a kamení. Byli to demonstranti z Černého bloku. Zatímco ostatní demonstranti se chovali hlučně a byli oblečeni v pestrých barvách, členové Bloku se tvářili zasmušile, vážně, a byli oblečeni celí v černém. Někteří si nesli hole a kameny a byli od počátku pochodu maskovaní.
O taktice Černého bloku se určitě ještě bude diskutovat. Kreativita ostatních demonstrujících ve srovnání s nimi zanikla. Jedna skupina, nazývající se Středověký blok, postavila šestimetrový katapult, se kterým zručně vmanévrovala proti policejním šikům. Následně se obsluze podařilo vystřelit na policisty tři plyšové hračky.
Jedna žena převlečená za Sochu svobody ušla celou cestu od Laval University na chůdách. Ženy z jiné skupiny, pojmenované „Pampelišky,“ měly na sobě trička s nápisem „nezdolný radikální květ, který bude vždycky kvést.“ Jeden mladý muž si na tričko napsal větu „It's hard to hit a movement target“ („Do cíle v hnutí se těžko trefuje“).
Jakmile byl perimetr prolomen, soustředila se veškerá pozornost na intenzitu konfrontace. A ta stála za to. Když se demonstranti přiblížili k perimetru, ohlásili organizátoři, že kdo chce zůstat v bezpečné zóně, má zahnout doleva. Neudělal to nikdo. K perimetru se blížily tisíce lidí. Před výbuchy slzného plynu utíkali, ale znovu a znovu se vraceli.
Pátek byl dnem přímé akce. Dnešek, tedy sobota, má být dnem akce masové. Ale na shromaždišti pochodu u Laval University se i tak shromáždilo přes 5000 lidí, ačkoliv bylo takřka jisté, že nakonec dojde ke střetu s policií.
Do poslední chvíle se vedou dlouhé debaty, co se vlastně stane dnes, kdy se má podle očekávání Pochodu národů Amerik účastnit na 40.000 účastníků. Organizátoři dnešního pochodu se rozhodli vést trasu pochodu mimo perimetr, jak uvádějí, z bezpečnostních důvodů. Vzhledem k vysokému počtu lidí a úzkým ulicím tohoto překrásného, starého města by se mohlo stát, že lidé bude namačkáni na zeď a dojde ke zraněním.
Jiní ale namítají, že je z politického hlediska chybné vyhýbat se obvodovému plotu, který se stal nenáviděným symbolem omezení veřejného prostranství, které nám ukrajuje volný trh. Nakonec to pravděpodobně dopadne tak, že po skončení pochodu se oddělí část demonstrantů a obrátí se proti opevnění.
Pořadatelé Lidového summitu jsou páteční akcí rozhořčeni. Mají pocit, že celé hnutí pouze diskredituje. Ale podle mého názoru právě přímá konfrontace s policií láká tolik mladých lidí, aby se zapojili do boje proti nedemokratickým praktikám v obchodě.
Je pravda, že hnutí proti volnému obchodu zaznamenalo tady v Quebec City řadu důležitých událostí. Poprvé v historii se lidé přicházející z celého kontinentu dohodli na jednotném politickém prohlášení a na společné strategii (směřující ke kontinentálnímu referendu v každé zemi) v boji proti FTAA (Oblast volného obchodu Amerik). Význam tohoto vývoje však nelze přeceňovat. Ještě před několika lety dělnické hnutí latinské Ameriky podporovalo volný obchod. Ale důsledky působení NAFTA v Mexiku, které vedly k dalšímu zbídačení mexické dělnické třídy, přesvědčily představitele hnutí, aby se přidali na stranu bojovníků proti volnému obchodu.
Pořadatelé Lidového summitu cítí, že násilná povaha přímé akce odvádí pozornost od jejich těžce vybojovaných vítězství. Ale jak se říká, tak už to v demokracii chodí. V doopravdy masovém hnutí nemůže nikdo kontrolovat, co se bude dít. A rozdíly nelze vymýtit. Podle mého názoru jde o to o rozdílech diskutovat, ale nenechat se jimi rozvrátit nebo rozdělit.
Judy Rebick se označuje za "publicistku a sociální agitátorku", kromě toho je vydavatelkou nového interaktivního on-line magazínu RABBLE.
Pro vydání v Britských listech vybrala a připravila Helena Svatošová, Praha
Překlad: Jan Rausch, Tomáš Pecina, Praha
Foto: L. Bilodeau, Jean-Marie Villeneuve, agentura KLIX, Kanada