Tyranie většiny, české elity a média veřejné služby
(Esej pro Sdružení Lípa, únor 2002)
Autor: Tomáš P. Klvaňa, Ph. D.

1.

	Tyranie většiny je samozřejmě Tocquevillův termín. V prvním svazku
Demokracie v Americe, v Kapitolách 14, 15 a 16, pojednává tento Alexis de Tocqueville o slabinách americké demokracie. Vidí je nikoliv ve slabosti
amerických institucí, jak se v polovině 19. století domnívali mnozí evropští
pozorovatelé, ale v jejich síle.

	Demokratické poměry ve Spojených státech vytvořily to, co bychom dnes
nazvali nadvládou veřejného mínění nad společností. Tlak veřejného mínění v
demokratickém prostředí vytváří uniformitu názorů, vkusu a praktik, jež jsou
společností nejen schvalovány, ale také očekávány a tedy vyžadovány. Vybočení z řady je teoreticky možné a žádoucí, prakticky je však psychicky obtížné. Mnohem snazší je podrobit se většině, bez ohledu na morálnost, spravedlivost a někdy i zákonnost takového činu. Tento uniformní tlak okolí nazval Tocqueville tyranií většiny.

	Za 167 let od vydání prvního dílu Demokracie se demokratické společnosti
posílily, zkvalitnily a vnitřně upevnily mimo jiné také proto, že si byly
vědomy nebezpečí plynoucích z vývoje, jež poprvé popsal Tocqueville. Západní
státy, které mají dnes výhodu staleté akumulace demokratické zkušenosti,
mají k dispozici více možností, jak čelit nežádoucímu vlivu tyranie většiny;
více, než mohl Tocqueville rozpoznat ve svém díle. Tyranie většiny je latentním problémem každé demokracie, ale dnes můžeme říci, že čím hlubší a delší je tradice demokratické kultury, tím více je prostředků, jimiž ona demokracie disponuje k omezení tyranie většiny.

	Francouzský pozorovatel tehdy viděl tyranii většiny jako hlavně
americkou otázku. Dnes je situace obrácená - v západní, a ještě více v
postkomunistické Evropě jsou dostředivé tlaky mínění větší než ve Spojených
státech.  Je v tom paradox. Jedním z důležitých prvků omezujícím vliv tyranie většiny je totiž životnost společenských elit. Ta byla v Evropě 19. století markantnější než ve Spojených státech, jež se od svého založení pyšní populistickou, demokratickou kulturou. Došlo však k historickému obratu. Dnes jsou kvůli asistenčnímu státu evropské společnosti rovnostářštější než více stratifikovaná americká společnost opírající se o kulturu svobodného vývoje a posilování kulturních extrémů. V posledních několika letech mizí důležitost společenských vrstev dokonce i v dříve tak rozdělené Velké Británii.

2.
	Americký vývoj dal ve dvacátém století vzniknout novým americkým elitám. Jsou to elity jiného typu než staré evropské elity vzešlé ze šlechty a
vzdělanostních špiček. Na jejich identitě a životním stylu se podílela
medializace veřejného života od dvacátých  let dvacátého století - expandující veřejný rozměr života elit, vznik nových fenoménů zprostředkovaných médii jako například spojení slávy, politického vlivu, občanského diskurzu a moci. Vzniká pojetí politiky a občanského života jako „představení“ (performance) svého druhu.

	Kvůli populistickým demokratickým tradicím Ameriky je tato medializace
veřejného života ve svém hlavním proudu také populistická a demokratická a
zdálo by se, že masové časopisy a noviny, rozhlas, film, televize a internet
nabízejí prostředky k ještě většímu upevnění tyranie většiny. Opak je
pravdou. Se vznikem nových médií dochází k jejich kulturnímu rozvrstvení a
rozrůznění. V současných Spojených státech a v menší míře v západní Evropě
jsme sice svědky nadvlády jakési průměrné většinové popkultury, jejíž úroveň
kolísá mezi snesitelnou a tristní, ale tato popkultura není s to vytvořit
většinovou „tyranii“. Proč?

	Ve Spojených státech je tomu z několika důvodů. Tamní kultura je
skutečně odrazem amerického motta e pluribus unum, jednota v rozmanitosti.
Americký důraz na individualitu a osobní svobodu s věkem spíše sílí, než aby
za dvě století existence federace oslaboval. Americká kultura směřuje k
extrémním sebevyjádření, čemuž napomáhá svoboda a tolerantnost k jinakosti.

	V neposlední řadě má vliv velikost trhu. I když je většina kulturní produkce
ve znamení průměrné popkultury, elitní menšinové žánry a odvětví lidské
činnosti podporuje obrovský trh relativně bez problémů, a co nezvládne trh,
vykryje občanské uvědomění elit a jejich finanční štědrost. Obrovská rozmanitost kulturní produkce v dobrém zpětně ovlivňuje kvalitu hlavního proudu. V minulosti - ještě před třiceti lety - měly Spojené státy tři federální televizní stanice. Dnes mají desítky kabelových televizních kanálů. Jsme na prahu věku digitální televize, jenž může nabídku zmnohonásobit. Už dnes zvedla konkurence kvalitu i takových popkulrních pilířů jako jsou sitcomy a televizní seriály, které se dříve vyznačovaly značnou prostoduchostí.

	Elity na Západě plní svoji úlohu být na stráži před tyranií většiny. To neznamená, že občas neprohrají - jejich role se naplňuje dynamicky. Jedním ze  selhání elit na Západě je rozšíření postmodernismu a zejména s ním spojená relativizace hodnot. Postmodernisté se fatálně mýlí v tom, že z hlediska občanského étosu a přesahové užitečnosti není rozdíl mezi kritickým traktátem o reklamě na pastu na zuby a o Shakespearově Hamletovi. Elity zcela selhaly v objasnění tohoto rozdílu a nemalá část z nich přejala posmodernistické zrelativizování hodnot. Lze však předpokládat, že jde z dlouhodobého horizontu jen o intelektuální módní výstřelek.

	V devadesátých letech na Západě, hlavně ve Spojených státech, vznikla
nová elita, která čerpá z různorodých kulturních zdrojů, vždy však dává
důraz na kvalitu - estetickou, technologickou a informační. Publicista David
Brooks tuto elitu nazval „bobos“ - z anglického „bourgeois bohemians“, čili
buržoazní bohémové. Bobos se vyznačují tím, že spojili luxus s alternativní kulturou, bohému s produktivním způsobem života, a to vše činí s přirozeností vylučující jakoukoliv krizi totožnosti. Věnují se jak kvalitní popkultuře, tak
undergroundu nebo vysokému umění, poslouchají a podporují kvalitní
rozhlasové stanice, jsou informováni o světě, chodí na koncerty a do muzeí,
orientují se v nových technologiích a jezdí velkými auty s náhonem na čtyři
kola. Nekouří a pijí jen občas, zpravidla kvalitní vína. Jsou jednou z
nových záruk, že ve Spojených státech nedojde v nejbližší době k tyranii
většiny. Nadvládě průměru čelí dobrým vkusem a podporou alternativní
kultury. 

3. 
	V Česku bobos jako třída neexistují a v nejbližší době ani existovat
nemohou. Dva z nejviditelnějších důvodů, proč, jsou slabost a slabost elit. Co však v Česku již několik let existuje je cosi, co se velmi podobá tyranii většiny. Není to tyranie absolutní. Je to nadvláda podprůměru, který nás atakuje ze všech stran - z obrazovek privátních stanic i České televize, ze soukromých a většinou i veřejnoprávních rozhlasových kanálů, z vysokoškolských kateder a dalších vzdělávacích a komunikačních prostředků.

	Co činí tuto nadvládu podprůměru škodlivější než je převládání kultury
hlavního proudu na Západě? Dvě fakta. Jednak náš průměr je na nižší úrovni
než jejich, což je dáno mnoha příčinami, v neposlední řadě slabostí trhu -
oni mají Madonnu, my Vondráčkovou. Oni mají E.R., The Sopranos a NYPD Blue, my neustále opakujeme Nemocnici na kraji města a Sanitku. Což je však dle
mého mínění horší: Oni mají ke svému pop-průměru širokou nabídku kvalitní
menšinových zdrojů informace, kulturního pozdvižení a zábavy - od médií veřejné služby, dobrých novin, týdeníků, čtrnáctideníků a měsíčníků (tzv. journals of opinion), bezpočet odborných revue a časopisů, lepší knihovny, lepší internetové a obecně komunikační služby, síť kvalitních videopůjčoven, do života obce lépe začleněné galerie, muzea, fungující síť kostelů a náboženských středisek a další vymoženosti občanské společnosti.

	Česko nyní vstupuje do rozhodujícího období, které podle mého názoru
bude trvat jen několik let a v němž se nově ustaví pravidla společenského fungování. Postkomunistické období končí. Za několik málo let budou děti narozené v roce 1989 dospělé. Bude přibývat lidí, jejichž referenční životní zkušeností nebude život v komunismu. Z politiky brzy odejde generace roku 1989. V následujících několika letech budou v české společnosti působit některé společenské siločáry, které budou omezovat onu tyranii většiny. Především bude zároveň sílit trh a budou zlevňovat technologie potřebné k zakládání alternativních a variantních médií. Digitální televize může vytvořit širší nabídku kanálů. Dočkáme se také zkvalitňování českých internetových zdrojů a obecného propojování různých mediálních organizací v multimédia. Česko vstoupí do Evropské unie a bude nuceno více se otevřít institučně i mentálně evropským partnerům. 

	Tento načrtnutý vývoj lze dnes očekávat a předvídat. Přesto je několik překážek, které brzdí vývoj české společnosti a posilují tak tyranii většiny. Podle mého názoru největší překážka je tato - česká společnosti si soustavně nepěstuje elity, neposiluje je, nevytváří jim zázemí k působení v České republice. Ba hůře, v některých případech vzniká na příslušníky některých elit tlak, který může vyústit v jejich odchod ze země. Po vstupu Česka do Evropské unie se takový odsun elit usnadní a bude povzbuzován třeba i demografickým vývojem v západní Evropě. Tato politika nedbalosti je nejen morálně zavrženíhodná, je i velmi škodlivá. Desetimilionová země si jí nemůže dovolit. Desetimilionová země, která má ve své historii zakódována data 1618, 1938, 1948 a 1968 se sama odsuzuje ke kulturní irelevanci, pokud si rychle neuvědomí tuto chybu. 

	Špatný stav vysokého školství je dnes obecně známou věcí. Po roce 1989 dostaly školy svobodu a nezávislost na státu, aniž byla nejdříve provedena jejich důkladná reforma. Na vysoké školy dává stát málo prostředků a zároveň jim brání nevyhovující legislativou, aby se o sebe lépe postaraly samy. Podobně je na tom vědecký výzkum, který je u nás nedostatečně dotován. Dvanáct let po revoluci je nevýdělečný sektor stále v plenkách. Existuje pár dobře pracujících nadací. Kde však je zásoba nezávislých politických, ekonomických a kulturních institutů, tzv. think-tanků, v nichž by se koncentrovalo nejlepší operativní myšlení? Nic takového u nás až na malé výjimky není, a zdá se, že to vadí jen málo lidem - zde působí tyranie většiny jako začarovaný kruh, jako síla stlačující vše ke spokojenému průměru a podprůměru, jako síla tvarující obecné očekávání tak, aby výsledky nebyly studenou sprchou.  
		
4.
	Snad nejviditelnějším projevem tyranie většiny je podprůměrná kvalita médií veřejné služby, České televize, Českého rozhlasu a České tiskové kanceláře.  ČT a ČRo ve srovnání se západoevropskými a americkými veřejnými médii zaostávají v kvalitě a efektivnosti. Jsou to zbytnělé byrokratické instituce, v nichž se ročně utopí příliš mnoho peněz v poměru k výkonu, který předvádějí. Je pravda, že televize na druhém programu a rozhlas na některých svých kanálech, zejména na Vltavě a částečně Radiožurnálu, produkuje také kvalitní pořady. Je pravda, že nebýt České televize, některé kvalitní filmové projekty by nevznikly. To je ovšem málo, máme-li na paměti velikost těchto institucí a jejich rozpočtové možnosti. V nejdůležitějších svých složkách, tedy zpravodajství a publicistice, kolísá služba České televize a Českého rozhlasu kolem průměru.  
	
	Někdy se u nás srovnává podoba například prvního programu ČT s dalšími veřejnými kanály v Evropě, nejčastěji ARD, ORF či BBC. Takové srovnání může být v přísně vymezených smyslech užitečné, ale obecně srovnání podobného druhu nemají valný význam. Vývoj médií veřejné služby v západní Evropě je specifický. Fenomén média veřejné služby je záležitostí posledních padesáti let. V Evropě byla od začátku své existence televize přísně regulována. Televizní a rozhlasové vlny byly, a stále ještě jsou, považovány za veřejný statek, což se do myslí politiků automaticky překládá jako státní majetek. I ve Spojených státech byla televize od padesátých let na americké poměry nezvykle regulována, avšak tvrdá konkurence tří národních vysílacích okruhů, NBC, CBS a ABC, zajistila svobodnější poměry než tomu bylo v západní Evropě.  Spojené státy svůj vysílací prostor také dříve deregulovaly - pustily na trh kabelové televize dříve než Evropa.  V Evropě se trh soupeřících privátních televizí vytvořil až v průběhu osmdesátých let a naplno se rozvinul teprve devadesátých letech. 
	
	Státem podporované organizace zajišťující televizní a rozhlasové vysílání se začaly přizpůsobovat tržním podmínkám. V rétorice jejich programových dokumentů nalezneme mnoho vznešených prohlášení o službě veřejnosti, ale realita je jiná. Veřejné televize a rozhlasy v západní Evropě se vytvoření trhu nejdříve bránily a pak, když souboj prohrály, odmítaly se rozloučit se svým dlouholetým výsadním postavením. Jejich management funguje jako silná zájmová skupina, která si na politicích vydobyla mnohé výhody, jako například vysílání reklamy.  Podíváte-li se dnes na vysílání takzvaných televizí veřejné služby, a to včetně tolik vzývané BBC, uvidíte směs opravdové veřejné služby a komerčního vysílání. Taková podoba televizí - rozhlasů se to týká v menší míře také - je v liberalizující se kosmopolitní civilizaci čím dál tím více anachronická. A tato média veřejné služby se nevzdávají. Například BBC teď tvrdě soupeří o přidělení co nejvíce digitálních kanálů. Bude na nich chtít vysílat opravdu veřejnou službu? O tom lze pochybovat. Dnes se na takovou organizaci musí pohlížet jako na lobbyistickou skupinu, která za rétoriku obecného dobra skrývá svůj instituční zájem.    
	
	V čem je problém? Vždyť přece všechna tato média jsou stále ještě znatelně lepší než Česká televize a Český rozhlas. Problém je v tom, že vývoj v západní Evropě je z liberálního pohledu anomální a Česko dělá chybu, když se mu chce přizpůsobit. V Česku média veřejné služby do roku 1989 neexistovala. Posléze nastala unikátní příležitost začít budovat úplně nový systém. K tomu nedošlo. Česká televize a Český rozhlas se sice zbavily toho nejhoršího, co zdědily po komunistických předchůdcích, ale k zásadní strukturální reformě nedošlo, a to dokonce ani po vzniku duálního vysílacího systému.  

	Z liberálního pohledu by duální vysílací systém měl vypadat následujícím způsobem - privátní média soupeří mezi sebou v rovném souboji podle přesných pravidel o přízeň recipientů a tedy i o příjmy z inzerce. Poznamenejme na okraj, že už tato skutečnost u nás neexistuje - na pravidla nikdo nedbá, neboť tělesa, jež na ně mají dohlížet, jsou zkorumpována (mám tím na mysli to, že evidentně neplní svoji funkci a jsou ustavena v rozporu se zákonem podle politického klíče), a hlavní privátní televize jsou majetkově propojeny a nepřipustí na trhu konkurenci. Zpět k ideálu: podle liberálního pohledu by média veřejné služby měla zajišťovat to, co z nějakého důvodu nečiní privátní média. Nejsou privátním médiím konkurencí, spíš jakýmsi doplněním. Je tedy etický problém, ponechá-li se médiu veřejné služby možnost vysílat reklamu. Ubírá to totiž část trhu privátním médiím, zároveň však stát chrání médium veřejné služby před opravdovou konkurencí. Jde v podstatě o jakési dotování trhu z kapes daňových poplatníků.  

	K ideálům médií veřejné služby mají nejblíže televize PBS a rozhlas NPR ve Spojených státech. Jejich kvalita kolísá stát od státu, podle toho, jak moc posluchači a diváci tuto službu potřebují. Pokud se mezi diváky a posluchači například v Massachusetts nebo Minnesotě vytvoří konsensus o potřebě silných PBS a NPR, tyto stanice se prostřednictvím dotací a příspěvků firem a jednotlivců vytvoří a vysílají velmi kvalitní program - zpravodajské a analytické pořady na vysoké úrovni, diskuse, kvalitní zábavu, kvalitní pořady pro děti, klasickou a jinou kvalitní hudbu, zároveň však nezatěžují diváky pop-kulturou, které jsou plna ostatní média. Jde v dobrém smyslu o elitní média. Elity jim většinou věnují pozornost, takže tato média působí jako relevantní reference a občanský prostor pro diskusi.  Elity jsou tím posilovány a vytváří se účinná překážka tyranii většiny. 

	Úzké a vznikající české elity takovou oporu proti tyranii většiny v České televizi ani Českém rozhlase nemají. ČT a ČRo mají instituční  i kvalitativní problém: Jejich organizační ukotvení ve společnosti je špatné a nepracuje v nich dostatečný počet kvalitních profesionálů, kteří by zajistili kvalitní vysílání. Nevyhovující stav médií veřejné služby má vliv na nedobrou obecnou kulturu společnosti a na zablokovaný politický systém. Za prvé - nedobře fungující média veřejné služby vytvářejí dojem větší důležitosti politiky, než by opravňovala realita, prostě proto, že nenabízejí dostatečně pestré a originální pohledy na veřejný život. Tím vytvářejí dojem, že veřejný život je v podstatě totéž, co politika v úzkém smyslu. Při neuspokojivém stavu politiky to má poněkud depresivní vliv na obecnou společenskou atmosféru. Za druhé - nedobře fungující média veřejné služby nemají respekt politické a ekonomické sféry, což má neblahý vliv na veřejnou rozpravu a tedy i na kvalitu občanského života a demokracie obecně.
	
		To, že u nás neexistují kvalitní elitní média, jen napomáhá nepřirozenému stavu věcí ve státě, od „tolerantního“ vztahu většiny Čechů ke korupci až po v podstatě smířlivý postoj občanů k opoziční smlouvě. Prezident republiky už několik let volá po vzniku silné občanské společnosti. Ona však nevznikne bez náležitých institucí, mezi něž téměř v první řadě patří silná elitní média veřejné služby, či silná elitní privátní média. Vznik silných elitních médií začíná být naléhavostí i proto,  že se důležité deníky i časopisy jeden po druhém uchylují k populární žurnalistice nejnižšího společného jmenovatele, k infotainmentu. Tím se samy zařazují mezi činitele tyranie většiny. Jen před několika málo lety byl deník Mladá fronta DNES při všech chybách jakýmsi malým zázrakem - vysokonákladovými kvalitními novinami. Dnes je všechno jinak. 

5.
	Neexistence kvalitních elitních médií má za výsledek, že české elity buď česká média sledují velmi málo, nebo sledují média hlavního proudu. První případ svádí k rezignaci na občanský život, druhý může vést k rezignaci na zlepšení kulturní úrovně. Obě varianty ve výsledku podporují tyranii většiny. Jen těžko si lze představit, že média hlavního proudu poskytují úzké české elitě soustavný zdroj myšlenkové inspirace, kvalitní zábavu, nebo dobré vzdělávací pořady jejich dětem. 

	Tyranie většiny má v Česku na svědomí známý výsledek - provinčnost. To je jistě paradox v globalizujícím se světě, v čase internetu a otevírání hranic. Každá malá společnost má sklon k provinčnosti. Proto je dvojnásob zapotřebí, aby v ní existovaly společenské síly čelící provinčnosti. Média veřejné služby by v ideálním případě měla poskytnout velké okno do světa. Měla by působit jako zdroj informací pomocí nichž lze provinčnosti čelit. V Česku je až na výjimky situace obrácená - média veřejné služby provinčnost posilují. 

	Jak této situaci čelit? Je evidentní, že se neobejdeme bez ráznějších kroků k nápravě. Stejně tak je evidentní, že proti ráznějším krokům k nápravě stojí seřazeny vlivné politické a hospodářské skupiny, jimž tyranie většiny vyhovuje, ba na ní mají postaven vlastní raison d‘etre.  Zde je příklad. 

	V době vrcholící televizní krize jsem ještě jako komentátor Mladé fronty DNES publikoval na jejích stránkách osnovu návrhu na reformu médií veřejné služby.  Návrh obsahoval následujících devět bodů:
		
		1. Česká televize a Český rozhlas budou sloučeny. Tyto organizace se 			přetvoří v 1. českou vysílací společnost, instituci s výrazně menším 			počtem zaměstnanců a průhlednější strukturou než mají dnešní 
		veřejnoprávní média. První česká vysílací společnost bude 				provozovat :

		2. Internetový multimediální server veřejné služby, jehož náplní 				bude informování, podpora kultury a vzdělanosti, a kvalitní zábava.

		3. 24hodinové televizní vysílání na jednom celostátním kanálu. 				Základem bude programové schéma dnešní ČT2. Večer bude 				televize vysílat hodinový zpravodajsko-analytický blok, řekněme od 			20 hodin. Televize se zaměří na původní tvorbu, kvalitní zahraniční 			programy, dokumenty, diskuse, koncerty hudby mimo střední 				proud a dobré pořady pro děti.

		4. První česká také zajistí rozhlasové vysílání v následující podobě.	 		Na jedné celostátní stanici bude vysílat zpravodajství, publicistiku, 			komentáře, diskuse a kontaktní pořady 24 hodin denně, bez hudby. 
		Na druhé celostátní stanici bude vysílat kulturní programy a hudbu 			- programové schéma bude podobné dnešní Vltavě, jen trochu 				přizpůsobené tomuto století. Kromě toho vytvoří 1. česká vysílací 				společnost řetězec regionálních rozhlasových zpravodajských stanic.

		5. První česká bude financována ze tří zdrojů: bude vytvořena vládní 			nadace pro média veřejné služby s původním vkladem ze státního 			rozpočtu; do této nadace budou muset ze zákona přispívat 				rozumnou roční částkou držitelé soukromých vysílacích licencí; 				První česká vysílací společnost bude provozovat vlastní fundraising - 			získávaní peněz - od firem a občanů. Povolen bude sponzoring 				jednotlivých pořadů a projektů s vysílacím kreditem pro dárce , 				nikoliv vysílání reklamy.

		6. Dozorčí rada jmenovaná prezidentem na návrh Senátu bude	 			kontrolovat hospodaření 1. české a bude vydávat veřejné pololetní 			zprávy o vývoji hospodaření.

		7. V čele 1. české bude Správní rada s pravomocí jmenovat hlavního 			manažera a manažery serveru, televize a rozhlasu. Bude dohlížet na 			plnění poslání médií veřejné služby. Hlavní manažer 1. české bude 			odpovídat za finanční zdraví společnosti a za hladké programové a 			organizační propojení tří médií. Jemu podřízení tři manažeři budou odpovídat 		za programový obsah. 

		8. Parlament přijme Deklaraci média veřejné služby, v níž definuje 			poslání 1. české. Deklarace bude vodítkem pro Správní radu. 

		9. Jeden celostátní televizní kanál a zbylé rozhlasové frekvence 				budou privatizovány (zisk půjde do nadace). Parlament zreformuje 
		Radu ČR pro rozhlasové a televizní vysílání. Dá jí do ruky účinnou 			zbraň k tomu, aby zabránila majetkovému a zájmovému propojení 			privátních televizních a rozhlasových stanic (mezi sebou a napříč). 
		Rada bude zmocněna vynutit opravdovou svobodnou soutěž firem 			poskytujících kabelovou televizi, satelitní televizní příjem a 					internetové připojení.         

	Je vcelku zřejmé, že tento návrh je radikální a jako takový byl koncipován. Byl zamýšlen jako provokace k diskusi. I když si několik novinářů a politiků návrhu všimlo a reagovalo na něj, k velké diskusi o tomto návrhu nedošlo. To se může stát. Co mě však zarazilo, byla kvalita oněch reakcí. Bylo možné je rozdělit do dvou skupin. První skupina reagujících, většinou z okruhu ODS, návrh uvítala, zejména se jí líbil nápad privatizovat jeden televizní kanál. Druhá skupina reagujících, většinou zaměstnanci televize, se omezila na snášení argumentů, proč něco takového nejde (například to, že by nebyl prostor pro sportovní přenosy) . Kromě toho mě někteří reagující obvinili, že v krizové situaci nahrávám ODS a Vladimíru Železnému. 

	V České republice tehdy nebyla, a obávám se, že ani dnes není vůle k reformě médií veřejné služby. Některým politickým kruhům jde o to, dostat tato média pod sice nepřímou, zato však účinnou kontrolu. Zaměstnancům a spolupracovníkům těchto médií jde logicky o zachování statutu quo. Veřejná diskuse o těchto médiích je tedy svázána různými strategiemi, což nepřispívá ke smysluplnosti jejího obsahu. 

	Jedna z námitek proti vytvoření elitních médií veřejné služby je, že by tato média byla mnohem méně sledována. Proto se jak v České televizi, tak v Českém rozhlase udržuje to, co bych nazval „Matého model“. ČT 1 a ČRo1 Radiožurnál si záměrně udržují prostřednictvím kvazikomerční nabídky relativně vysokou sledovanost, čímž si zajišťují politické krytí, a zároveň „vydělávají“ finančně i „politicky“ na menšinové ostatní kanály, na onu kvalitu na ČT2 a dalších rozhlasových kanálech, zejména na Vltavě. Kdyby přestala mít ČT1 onu sledovanost, zní argumentace bývalé generálního ředitele České televize Iva Matého, ztratila by v Parlamentu podporu a sílily by hlasy prosazující její privatizaci. Podívá-li se však člověk zblízka na organizační strukturu Českého rozhlasu a České televize, dospěje spíš k závěru, že veřejnosti jsou Vltava a ČT2 předhozeny k uklidnění, aby i nadále mohly existovat ČT1 a ČRo1 Radiožurnál, které jsou napojeny na mnohé zájmové skupiny. Ať je tomu jakkoliv, je podle mého status quo z hlediska opravdové veřejné služby kulturního státu nevyhovující. 

	Vznikla-li by skutečná, elitní média veřejné služby, je možné, že by jejich sledovanost byla menší, než je sledovanost  ČT1 a poslechovost ČRo1 (i když pád sledovanosti by nemusel být nijak drastický). Tlakům na úplnou privatizaci by šlo snadno odolat jasným legislativním a institučním zakotvením těchto médií. Navíc by vznikl alternativní zdroj informací, vzdělání a zábavy na jiném kvalitativním základě, a tedy mnohem účinnější zbraň proti tyranii většiny. Menší sledovanost by na jedné straně mohla znamenat menší úsilí politiků o ovládnutí těchto médií, a na druhé straně větší mínkotvornou prestiž jednotlivých pořadů těchto médií. Rozpočtová koncentrace a větší produktivita elitního média by mohla vést k lepším podmínkám pro práci žurnalistů - vyššímu ohodnocení, lepší technice, většímu  počtu zahraničních cest, zahraničních zpravodajů, apod. Co je nejdůležitější, skončil by současný hybridní stav a vytvořil by se ostrý předěl mezi privátním průměrem a podprůměrem a elitní kvalitou veřejné služby. To by mimo jiné byl i významný obecně společenský signál komunikující odhodlání občanské společnosti skončit s tyranií většiny.    
	
6.	
	Politická vůle k takové reformě nyní v Česku zřetelně chybí. Situace se podobá nespokojenosti české společnosti se stavem politiky v republice. Zablokovaná politika, politika vyprázdněná o ideový a programový obsah, politika utilitárních kompromisů na jedné straně a vymezující se na základě osobních animozit aktérů na straně druhé, politika opírající se o klientelismus a korporativismus, to vše českou společnost zřetelně odcizuje od politického prostoru. Nespokojenost však ke změně nestačí.  Občané, aby účinně proti situaci vystoupili, musí vidět věrohodnou alternativu. Nelíbí se jim opoziční smlouva, ale jsou ji ochotni snášet, protože aspoň zajišťuje stabilitu. Alternativa k opoziční smlouvě je zatím nevěrohodná - pokusy o založení jiné strany působí amatérsky, a alternativa zvaná Čtyřkoalice velmi dlouho a usilovně pracovala na vlastním zdiskreditování, až se rozpadla. Občané se tedy bojí, že alternativou k opoziční smlouvě je v lepším případě jiná sestava politiků chovajících se v podstatě stejně, v horším případě politický chaos. Neexistuje věrohodná alternativa, která by navrhla opravdovou lepší kvalitu a zároveň politickou stabilitu. 
	
	Podobně, v menším, je tomu s médii veřejné služby. Občané se obávají chaosu, který by mohl vyplynout z radikální reformy. Obávají se, že tohoto chaosu by mohli někteří politici a někteří mediální podnikatelé využít ve svůj prospěch na úkor veřejného dobra. Tyranie většiny se tedy oslabí prostřednictvím vytvoření opravdu elitních médií veřejné služby až tehdy, dojde-li k seskupení politicky silné a věrohodné zájmové skupiny, která ci tento cíl vezme za svůj. Tato skupina bude muset postupovat otevřeně, avšak obezřetně a bude zřejmě muset rozložit svůj postup do postupných kroků. Prvním krokem by mohlo být vytvoření internetového multimediálního serveru veřejné služby, neboť tento krok ohrožuje nejméně zájmových skupin kolem České televize a rozhlasu, stejně jako relevatních politických skupin. 

	Je však zřejmé, že dokud v Česku nevzniknou elitní média veřejné služby, nenastane oslabování tyranie většiny a obecná kultura prostředí zůstane provinční, uzavřená a tedy neuspokojivá. To je v době otevřenosti a globalizace hazard s budoucností země.